Фридрих Шилер
Геният

Превод от немски: Венцеслав Константинов, —

chitanka.info

„Трябва ли — питаш — да вярвам в словото на мъдреците,

Щом тълпата новаци тъй сигурно, вещо зове?

Може ли истински мир да намеря в науката само,

Метод да стане опора на правдата и радостта?

Трябва ли в порива, тихо нашепващ ми, да се съмнявам

Или в закона, изписан в гръдта ми, Природо, от теб,

Докато Вечната книга печата си школски наложи

И с предписания строги скове крилатия дух?

Отговори ми — нали си прониквал в същата бездна

И си се върнал от този мухлясал гроб невредим,

Знаеш какво съдържа ковчегът на тъмните думи,

Дали за живите има утеха при мумиите там,

Да го измина ли, нощния път? Боя се — признавам!

Но го желая, ако извежда към истина той.“

Ах, приятелю, Златния век ти познаваш, поети

Много легенди за него са пели с наивност и плам,

Оня век, в който святост изпълвала още живота,

Девствено и непорочно чувството още било,

А пък законът велик, който в небето владее

Хода на Слънцето, буди в яйцето зародиша скрит —

Същият таен закон на всяка необходимост

Движел и волните, мощни вълни в човешката гръд,

Разумът, без да се лута, сякаш стрелка на часовник

Само правдивото сочел, към вечността устремен.

Нямало този дележ на невежи и посветени,

Никой не дирел при мъртвите жизненост, сила и страст;

Всяко сърце еднакво разбирало вечната норма,

Животворящият извор за всички еднакво бил скрит,

Ала щастливият век е отминал! Дръзко безчинство

Днес е смутило онзи божествен, природен покой.

Стъпкано, чувството глас не е вече на боговете

И занемява оракулът в опозорената гръд.

Само в най-скритото Аз още духът го долавя,

Святият смисъл търси подслон в мистичния слог.

Тук, в тази бездна, зове го чистосърдечният учен

И поругана, Природата връща му пак мъдростта.

Тебе, щастливецо, ангел-пазител не е изоставял,

Ти не си губил шепота любещ на своя инстинкт,

Взорът ти бистър вярната истина още съглежда,

Нейният зов още ясно звучи в детинската гръд,

В твоята ведра душа мълчи на съмнения бунтът

И ще немее, сам знаеш, навеки, както до днес,

Никога съдник за спора на чувствата няма да дириш,

Ясният разум не ще се помъти от злото сърце —

О, ти живееш с прекрасната своя невинност, не може

Нищо науката да ти даде. Ще се учи от теб!

Онзи закон, който с жезъл от мед непокорния води,

Теб не засяга. Което ти вършиш, което цениш,

То е закон — за потомците става върховна повеля:

Щом с озарена десница или със свещена уста

Нещо твориш, то ще затрогва пленения разум;

Ти единствен не виждаш бога, гръдта ти превзел,

Нито всевластния знак, пред който всички се кланят —

Просто и тихо ти крачиш през покорения свят.

1795

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.